Folkediktning

Folkediktningsperioden i litteraturen er fra 1350 til 1500. Folkediktningen har spredd seg fra land til land gjennom handelsfolk, riddere og pilegrimsfarere. Handelsfolk reiste gjennom Europa og solgte varer. Håndverkere lette etter jobb. Pilegrimer søkte hellige steder og tiggermunker vandret rundt. Omreisende sangere og gjøglere underholdt folk. Studenter og skolegutter dro fra land til land. Med seg hadde de eventyr, sagn, stev og folkeviser som de formidlet til folk på de nye stedene som de kom til.

 Folkediktningen i Norge finner vi igjen i andre land. Askeladden finner vi også som en helteskikkelse i andre land, men han

 opptrer under andre navn. Folkediktningen har overlevd ved at eventyr og viser har blitt overført fra slektsledd til slektsledd. Folkediktning var små rim, ordtak, viser, gåter, sagn og eventyr. Eventyrfortellerne var husmenn og tjenerskap.

 Det er de fattige i samfunnet som forteller eventyr. Fortelleren var en populær person i lokalsamfunnet. Eventyr og sagn var gamle dagers underholdning.

I Norge fantes det folkediktning mellom 1300 og 1800. Folkediktningen var den diktformen som trivdes best i

 unionstida. Norsk folkediktning ligner mye på folkediktning i andre land. Men mye har blitt tilpasset norske forhold.

På 1800-tallet ble mye av den norske folkediktningen nedtegnet